Final de trajecte
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi4LWs4zK5xdcyhGNzEMbkgtZ6SCaPFvY32M2HFB1iGmUA6KXoYPCct0lh1Vz81zbHQ5d1CYdXIZDwykwQnbvOaiNz8Kc8efamtZVnNwiOKfCSJtT0JOKt_CXImzFSKQcNOkc_HcQ/s320/VIES+DE+TREN.jpg)
Han passat vuit anys des que la malaltia li sortí a l’encontre, l’agafà de la mà i començà a fer amb ell les primeres passes en aquest camí ple d’entrebancs que va arribar a la seva fi dijous dia 20 a les 2.00 h de la matinada. Oblits, progressiva pèrdua de memòria, minva de forces... Vuit anys en què el seu cos va anar perdent la vigoria de temps enrere. Però vuit anys sota l’atenta vigilància del seu àngel de la guarda particular, de cabell ros i amb els ulls color de cel, tot fent-li costat, donant-li suport, fent-li companyia, tenint-ne cura i agombolant-lo en tot moment. Vuit anys d’amorosa presència, d’inestimable zel, de dolç acompanyament, de tendra ajuda i protecció, d’afanyosa tasca, però sempre des de l’estimació més pregona.
El camí emprès fa vuit anys potser començà amb un simple “i ara, on he posat les ulleres, jo?”. O potser amb un “sí, allò que... ai, ara no em surt”. O tal vegada amb un “sí, na daixona, na... aquella que viu a...”. Tant se val, com començàs. El resultat el coneixem tots: un final de trajecte que ha passat per diferents estacions. Diferents etapes d’un viatge sense retorn que, en paraules de l’àngel de cabell ros i amb els ulls color de cel, ha estat una “missió complida”. Missió, en tant que servei, sempre a peu d’obra, amb sol o amb pluja, amb calor o amb fred, sempre al seu costat, constantment, sense defallir. Complida, en tant que arribada al seu terme, sense possibilitat de tornar enrere.
Em vénen a la memòria imatges del passat, petits flaixos que s’encenen i que em permeten veure un Joan poderós, ple de vigoria i veu potent, amb el seu inseparable puret d’havent dinat fins que féu la promesa de no tornar a fumar mai més. El veig al volant d’en “Rayo”, aquell 600 d’un verd rabiós que tenia un nom més pretensiós que les prestacions que era capaç de donar. O al cap dels anys amb en “Tranquil”, un altre 600, aquest d’un discret color d’ivori, sempre ben net i polit, més lluent que una patena. El veig encorbatat, que el diumenge és dia de lluir. El veig pujant els misteris del rosari de Lluc, després d’haver fet totes les dreceres hagudes i per haver per arribar al monestir des d’Inca... o partint-hi des de Palma, el dia de més gosadia. El veig prenent cafè, posant-hi tres cullerades de sucre... “vols dir que no serà xarop, això?”. El veig donant-me uns dinerons algun cap de setmana, els suficients per invertir-los en tebeos i qualque llepolia. El veig fent un duet amb ma mare qualque dia de festa, tot improvisant un passatge de qualsevol sarsuela... “sí, sí la del Manojo de rosas!”...
Em vénen a la memòria imatges més actuals, petits flaixos que s’encenen i que em permeten veure un Joan feble, afectat per una malaltia de la qual encara ben poc se’n sap. El veig acompanyat de la seva família, amb els més menuts, dos petits belluguets, els besnéts. Sent la seva veu tot pronunciant un nom: “Antònia, Antònia...”. I ella es posa en camí, li dóna la mà, l’agombola novament i es tranquil·litza. El veig ben atès, acompanyat en tot moment, estimat fins al darrer alè i més encara, tot havent compartit quasi seixanta anys de vida en comú amb el seu àngel de la guarda, de cabell ros i amb els ulls color de cel.
A reveure, Joan!
8 Comments:
Sento la pèrdua de'n Joan. Segur la seva ànima ha trobat la pau...
Agomboleu ara els qui teniu l'oportunitat de fer-ho, l'àngel de cabell ros i ulls blaus.
Que les seves ales no perdin la força per seguir acompanyant aquells que l'estimen i la necessiten, aquells que encara pot estimar i acompanyar.
Que els seus ulls blaus tornin a recobrar la llum del somriure, després del temps de dòl i dolor que demana la pèrdua d'algú a qui t'has dedicat des del cor, a qui has estimat amb totes les forces.
Una abraçada molt gran
Hola, Maite!
Sí, nineta, segur que la seva ànima ja gaudeix de la pau eterna.
És ben cert que el somriure de l'àngel de cabell ros i ulls de color de cel mai no tornarà a ser el mateix, però segur també que en un futur es dibuixarà tímidament en el seu rostre, còmplice de les entremaliadures dels dos belluguets més petits de la família, perquè tot i la tristor sap que cal tirar endavant. I segur que tornarà a agafar renovellades forces per seguir fent camí, sempre acompanyada dels seus éssers estimats.
Moltes de gràcies, Maite, per ser sempre tan i tan a prop, a tocar d'ànima.
Una abraçada fortíssima i una besada molt grossa!
Sortosament sempre hi ha un àngel, sigui o no de cabell ros i ulls de cel, que sigilosament acompanya els passos de qui s'estima.
Recordem en Joan per tot allò que va ser i al seu àngel per tot allò que encara pot oferir.
Una abraçada ben forta. ,-)
Hola, jana!
Efectivament, hi ha àngels de cabells rossos i ulls color de cel, tal com n'hi ha amb cabells de colors i cintetes virolades. Àngels sigilosos, com bé dius, que fan la seva feina tot acompanyant les petjades, de vegades imprecises i maldestres, de qui tenen cura.
Que el seu record romangui per sempre més.
Una abraçada fortíssima i una besada molt grossa!
Em fas venir a la memòria una Antònia del meu entorn que també fa d'àngel cuidador.
Gent que no va de triomfadora però que sense ella el món seria una mica pitjor.
Tant de bo tinguin el premi que mereixen.
Hola, despi_na!
Sí, es diguin "antònies" o de qualsevol altra manera, sabem que existeixen i que gràcies a elles els malalts tenen un bon suport.
No tenen ànsies de poder ni ganes de triomfar, fan el que fan perquè els mou l'estimació... així de senzill.
Una abraçada fortíssima i una besada molt grossa!
Un petit homenatge a n'en Joan i al seu àngel.
És bo saber que hi ha àngels pul.lulant , gent amb un cor ben gran!
una abraçada, Cat!
Hola, Joana!
Ben cert és, que n'hi ha, d'àngels, i em sembla que més i tot dels que ens pensam. I sí, tenen un cor grandíssim.
Una abraçada fortíssima i una besada molt grossa!
Publica un comentari a l'entrada
<< Home